Japonia, e pe cale să atace Statele Unite ale Americii.
Pe portavionul Zuikaku, piloţii sunt treziţi la 4 dimineaţă.
Căpitanul Mitsuo Fuchida,
îi adună la toastul tradiţional sake, în cinstea împăratului.
Fuchida va conduce atacul asupra Pearl Harbor,
marea baza navală americană din Hawai,
conform îndrăzneţului plan conceput de amiralul Yamamoto.
Yamamoto vrea să dea o lovitură decisivă
şi să elimine acest obstacol spre cucerirea Pacificului de către Japonia.
Fuchida povesteşte:
Am decolat spre Pearl Harbour.
Am strigat codul atacului.
Tora, tora, tora !
APOCALIPSA AL II-LEA RĂZBOI MODIAL
Partea 4 LUMEA ÎN FLĂCĂRI
Atacul vine ca o mare surpriză.
Caporalul Earl Nightingale, care era la bordul vasului Arizona, descrie scena:
O explozie a zguduit violent nava.
M-am uitat pe punte şi totul era în flăcări.
I-am raportat maiorului că nava luase foc.
Maiorul ne-a dat ordinul de abandonare. Eu am coborât ultimul.
Erau multe cadavre şi bărbaţi arşi fugeau spre puntea de sus,
apoi cădeau, morţi sau grav răniţi.
În acest atac lansat fără o declaraţie de război
2.500 de americani au murit şi alţii 1.200 au fost răniţi.
Mai puţin de 100 de piloţi şi marinari japonezi au murit.
Aceste imagini aveau să şocheze poporul american.
Nu se mai opuneau intrării ţării lor în război.
Totuşi japonezii nu au aterizat în Hawai şi nici nu au ocupat Pearl Harbour.
Au scufundat o parte din flota americană însă numai navele de luptă deja vechi.
Portavioanele aveau să fie cheia victoriei în războiul naval,
iar cele trei portavioane cu baza în Pearl Harbour nu erau acolo,
erau toate în larg.
Aşa că, miraculos, au rămas intacte.
Preşedintele SUA, Franklin D. Roosevelt, se aştepta la un atac.
Tensiunea dintre cele două ţări era la apogeu.
Dar cine şi-ar fi imaginat că unităţile aviaţiei navale japoneze
ar putea să atace la 5.000 km distanţă de baza lor ?
În ziua următoare Roosevelt s-a adresat Congresului:
Ieri, 7 decembrie 1941,
o zi ce va dăinui în infamie,
Statele Unite ale Americii a fost atacată brusc şi în mod deliberat.
Oricât ar putea dura lupta împotriva acestei invazii premeditate,
poporul american va riposta în forţă, obţinând victoria absolută.
Este întradevăr o invazie.
În aceeaşi zi, japonezii atacă colonia britanică, Hong Kong.
Apoi bombardează bazele aeriene americane din Filipine
şi aterizează în peninsula Bataan.
Japonezii au deja o prezenţă solidă în China.
Invadează coloniile britanice Burma şi Malaya pentru resursele de cauciuc,
colonia olandeză Sumatra pentru resursele de ţiţei,
şi se extind ameninţător spre India şi Australia.
Cu câteva luni înainte au pătruns în colonia franceză Indochina.
După înfrângerea Franţei în 1940,
regimul de la Vichy, neputând să refuze un aliat al lui Hitler,
a predat câteva baze şi nave japonezilor.
SUA au ripostat prin întreruperea aprovizionării cu petrol a Japoniei
şi blocând activele japoneze.
Aceste sancţiuni economice au împins Japonia în război.
Ţara, un arhipelag suprapopulat şi sărac în resurse naturale,
era în plină dezvoltare.
Avea nevoie de materii prime
şi şi-a propus să cucerească ţările ce dispuneau de ele, prin forţă.
Japonia avea a doua flotă militară ca putere din lume,
cu nu mai puţin de zece portavioane şi avioane de vânătoare redutabile.
Cum ar fi remarcabilul Zero, superior avioanelor aliaţilor
în materie de viteză, manevrabilitate şi rază de acţiune.
Toate acestea, plus o armată loială până la moarte împăratului.
Hirohito e al 124-lea împărat al Japoniei.
Monarhul şcolit studia biologia marină într-un laborator din palat.
El este un dumnezeu pe pământ.
Acţiunile armatei sale se justifică prin puterea sa divină.
În China, armata imperială efectua masacre inimaginabile.
Ca cel din Najing, din 1937, unde 300.000 de chinezi au fost măcelăriţi
înainte ca japonezii să mărşăluiască semeţi prin Oraşul Interzis din Beijing.
Împăratul domneşte, dar nu guvernează.
Puterea îi aparţine generalului Tojo şi unui grup ultranaţionalist
ce controlează ţara printr-o versiune locală de Gestapo, Kempeitaiul,
şi prin difuzoare mari care transmit declaraţia de război oficială
împotriva Statelor Unite.
100 de milioane de Japonezi
sunt chemaţi să se dăruiască şi să se sacrifice pentru ţară.
Atât timp cât ne păstrăm această loialitate pentru ţară
şi urmăm ţelul imperial al păcii în întreaga lume,
nu ne vom teme nici de americani, nici de britanici !
Aceşti piloţi japonezi ce au decolat din Indochina la micul dejun,
nu se tem de britanici.
Ei caută doua nave de luptă britanice venite să apere colonia Singapore:
vechea Repulse şi una dintre cele mai moderne nave de război al acelui timp
Prince of Wales (Prinţesa Valurilor), mândria forţelor navale britanice.
Ambele sunt scufundate de japonezi în mai puţin de o oră.
O zi de rău-augur, sfârşitul dominaţiei maritime a Marii Britanii.
A doua zi, la Berlin, Führerul merge în Reichstag
la o întâlnire cu liderii nazişti.
De patru zile, de la Pearl Harbor şi intrarea a Japoniei în război cu SUA
Hitler aşteaptă în zadar ca Roosevelt să declare război Germaniei.
Dacă Hitler se alătură Japoniei, poate Tokyo că îl va susţine în Rusia.
Generalii germani nu sunt încântaţi.
Ribbentrop, ministrul de externe, i-a propus altă tactică lui Hitler,
dar Hitler declară război Statelor Unite.
Ştim ce forţă stă în umbra lui Roosevelt, e veşnicul evreu.
Sunt recunoscător poporului german că m-a ales să conduc această luptă istorică
care va stabili cursul istoriei lumii pentru următoarele zece secole !
Prim-ministrul britanic sună la Washington.
Roosevelt îi spune că vor lupta cot la cot.
Acesta e momentul pe care Churchill îl aştepta de doi ani.
Roosevelt voia să arate alegătorilor
că a făcut tot ce a putut pentru a păstra pacea.
Războiul devenise unul mondial, iar Churchill se simte mai puternic.
Ce fel de popor ne cred ?
Oare nu înţeleg că nu ne vom da bătuţi niciodată ?...
...până ce le vom da o lecţie de neuitat pentru ei şi pentru toată lumea.
Churchill şi-a subestimat cu mult inamicul.
Hong Kongul e cucerit de japonezi în doar 17 zile.
Generalul Yamashita, cunoscut ca "tigrul din Malaya",
trimite tancuri japoneze în jungla malaieză.
Cucereşte Singapore, perla Imperiului Britanic,
o fortăreaţă considerată de necucerit.
Yamashita aliniază perfect sute de prizonieri,
pentru o impresionantă şi umilitoare demonstraţie de superioritate.
Yamashita se răsfaţă salutând învinşii, pentru echipajul de propagandă japonez.
Generalul Yamashita va fi spânzurat pentru crime de război, în 1946.
Generalul McArthur, comandantul forţelor SUA din Filipine
care sunt acum înconjurate de japonezi, primeşte ordin de la Roosevelt să fugă,
pentru a nu fi luat prizonier.
Când ajunge în Australia declară:
Mă voi întoarce.
Soldaţii lui McArthur sunt luaţi prizonieri.
30.000 de americani cu căştile lor vechi din 1917 ce amintesc de Primul Război
şi un număr egal e filipinezi.
Toţi sunt duşi spre lagărul intern la 100 km distanţă.
Acesta este marşul morţii din Bataan.
Unul dintre supravieţuitori, Sydney Stewart, povesteşte:
Am mărşăluit 10 zile şi nopţi pe nemâncate.
Eram bătuţi întruna.
Cei care nu mai puteau merge erau omorâţi de gărzi.
Îi decapitau cu sabia.
În doar cinci luni, Japonia a distrus forţele aliate din Orientul Îndepărtat
şi a cucerit jumătate din Pacific.
Tennouhekai Banzai. Trăiască Împăratul.
Un imens "banzai" răsună în tot imperiul
pentru a sărbători versiunea japoneză a războiului-fulger.
Ajunge la generalul Tojo şi la împărat,
care binevoieşte să apară cu familia în public.
"Germania mai întâi."
Churchill şi Roosevelt cad de acord asupra acestei strategii.
Principalul obiectiv este înfrângerea Germaniei.
"Trebuie să o bombardăm", spune Churchill.
Creează o flotă aeriană, sub comanda generalului Harris.
Harris crede că va câştiga războiul
cu puternicele Halifaxuri cu 4 motoare şi Lancastere.
Această strategie e criticată fiind costisitoare
din punct de vedere uman şi material.
Dar încep să se vadă consecinţele asupra oraşelor germane.
Pe 8 martie 1942, e bombardat Essen, un ajutor de la Churchill pentru Stalin.
Oraşul fabrică arme folosite de forţele germane în Rusia.
Germanii încep să resimtă consecinţele politicii lui Hitler.
Regimul nazist se scufundă într-o nebunie genocidară.
Hitler, Göring, Himmler şi asistentul său Heydrich,
încep să implementeze ceea ce ei numesc "soluţia finală",
exterminarea evreilor din Europa.
Aceasta e susţinută la conferinţa de la Wannsee lângă Berlin, în ianuarie 1942.
De asta a venit Heydrich la Paris,
să organizeze strângerea evreilor din Franţa,
calea fără întoarcere spre camerele de gazare de la Auschwitz.
Conferinţa de la Wannsee a aprobat exterminarea în masă.
Mii de evrei sunt înghesuiţi în aşa-zise săli de duş
şi gazaţi.
După holocaustul prin gloanţe din Rusia, genocidul s-a intensificat.
În Paris şi în toată Europa, ocupaţia nazistă aduce sărăcie.
Totul e raţionalizat. Toată producţia ţărilor ocupate
e orientată spre aprovizionarea armatei germane.
Taţii copiilor sunt prizonieri în Germania.
Lagărele din Stalag pentru soldaţi şi lagărele din Oflag pentru ofiţeri.
Gaston Cirech, întemniţat în iunie 1940, scrie:
Mi-am irosit cinci ani de tinereţe la Stalag, între 20 şi 25 de ani,
fără soţia mea.
În Oflag, ofiţerii au parte de un tratament mai bun.
Generalii francezi sunt ţinuţi în fortăreaţa Koenigstein, lângă Dresda.
Printre nefericiţii liderii din războiul Franţei este şi generalul Giraud.
Paznicul său se delectează filmându-l în timpul vizitei la Dresda,
pe care bombele britanice aveau mai târziu s-o lase în dărâmături.
La 63 de ani, generalul Giraud avea să fie autorul unei evadări spectaculoase,
care îl va înfuria pe Hitler.
Pentru o vreme, Giraud va fi rivalul generalului de Gaulle.
Însă de Gaulle aflat la Londra e simbolul rezistenţei franceze.
În Franţa atacurile împotriva cotropitorilor au luat amploare,
mai ales de când comuniştii s-au alăturat mişcării de rezistenţă
după invazia germană din URSS.
Ca răspuns la atacurile antigermane ostaticii sunt executaţi.
De Gaulle are acum o mică armată ce luptă împreună cu britanicii în Africa
şi se numeşte Forţele Franceze Libere.
Membrii săi sunt condamnaţi la moarte de către guvernul de la Vichy.
Unii luptă încă din 18 iunie 1940.
Cel mai cunoscut membru dintre ei este generalul Leclerc.
Numele lui adevărat e Philipe de Hautecloque,
dar şi-a adoptat altul pentru a-şi apăra familia din Franţa.
După ce a fost promovat ca general de de Gaulle, şi-a confecţionat un chipiu
cu două stele luate de la un italian, după victoria de la Kufra, în Libia.
În acea zi Leclerc le-a spus soldaţilor:
Juraţi că nu veţi depune armele până când steagul nostru nu va flutura iarăşi
deasupra catedralei din Strasbourg.
Timp de 15 zile, la Bir Hakeim, în deşertul libian,
alte Forţe Franceze Libere resping ofensiva germană
lansată de Rommel "vulpea deşertului" şi trupele sale Afrika Korps.
În acest conflict global, aşa numite puterile Axei,
alianţa dintre Germania, Italia şi Japonia sunt poziţionate pe toate fronturile.
Afrika Korps e chiar lângă Egipt,
Wehrmachtul ocupă o treime din Rusia,
forţele navele ale imperiului japonez controlează Pacificul
şi submarinele germane fac prăpăd în Atlantic.
U-boatul este cea mai periculoasă armă a Germaniei.
În primele luni din 1942,
aceste submarine au distrus nave aliate în total de patru milioane de tone:
petroliere, cargoboturi încărcate cu arme şi avioane
ce aprovizionau o Mare Britanie sufocată.
Deşi SUA s-a alăturat în conflict, războiul pare să fie pierdut.
Lumea e în pragul distrugerii.
Submariniştii germani se apropie de America de Nord.
Prin periscoape, filmează luminile strălucitoare ale New Yorkului.
Avem o informaţie că o escadrilă de avioane se îndreaptă spre Long Island.
Ziarele americane şi radiourile,
avertizează publicul de posibile raiduri aeriene germane.
Totuşi în realitate
avioanele nu au încă o rază de acţiune atât de mare, din Europa.
Chiar şi aşa, populaţiei i se cere să îşi camufleze locuinţele.
De fapt coasta de vest, unde ideea unui atac japonez pare mai plauzibil,
e cuprinsă de isterie.
Brusc, 120.000 de americani de origine japoneză sunt suspectaţi.
Mai întâi li se confiscă radiourile.
Apoi li se iau amprente.
Guvernul afişează ordine ce aplică măsuri de urgenţă.
Roosevelt declară:
Este o necesitate militară.
Aceşti americani cu strămoşi japonezi au locuit de generaţii în California,
unde au contribuit la agricultura şi economia statului.
Cei mai mulţi dintre ei sunt cetăţeni americani.
Li se dau 48 de ore să-şi părăsească magazinele şi casele.
Apoi sunt evacuaţi în grupuri
spre centre de strămutare departe în deşertul Utah
sau în zăpezile Coloradoului, în lagăre de concentrare.
O pagină a ruşinii în istoria SUA.
Romancierul american Julie Otsuka, scria:
Copilăria mea a fost americană.
În casă nu se vorbea japoneza şi nu ştiam de mâncare japoneză.
Apoi bunicul a fost arestat de FBI bănuit că e spion al Japoniei.
A fost urmat de bunica, de unchi şi de mama.
Familia mea a fost întotdeauna discretă în legătură cu acele evenimente.
Dar nimic nu le reduce loialitatea pentru America.
6.000 dintre ei vor fi traducători în Pacific.
Aproape 20.000 se vor înrola şi lupta contra germanilor în Europa.
Restul vor fi eliberaţi la sfârşitul războiului.
În 1942, America se reuneşte în jurul drapelului.
Milioane de bărbaţi se înrolează.
Şase milioane de femei se duc la muncă în locul lor în fabricile de armament.
Roosevelt fixează ţinta producţiei la 125.000 de avioane,
75.000 de tancuri şi nave cu greutate totală de 10 milioane de tone.
Acesta este planul Victoria.
Însă victoria e incertă şi încă foarte departe.
Opinia publică din SUA şovăie. Doar faptele eroice ridică moralul.
Un plan îndrăzneţ e conceput.
Un portavion, USS Hornet, va încerca să se apropie cât mai aproape de Japonia.
Va transporta 16 bombardiere B-25.
E prima dată când avioane aşa mari vor decola de pe portavion, în luptă.
Echipajele sunt instruite de colonelul Jimmy Doolittle, fost pilot de curse.
El va coordona raidul.
Misiunea pare imposibilă.
Pentru drumul lung deasupra Japoniei, aceste avioane sunt prea grele
în ceea ce priveşte bombele şi carburantul.
Totuşi reuşesc să decoleze.
Misiunii i se va consacra un film popular numit
"Thirty Seconds Over Tokyo" (Treizeci de Secunde Peste Tokyo).
Lansează bombe de 60 tone în total, pagubele fiind minime.
Însă e o mare palmă peste faţa Imperiului Soarelui-Răsare.
Opt aviatori au fost capturaţi, iar consecinţele au fost drastice.
Judecaţi pentru crime de război, trei au primit pedeapsa capitală,
cinci au primit închisoare pe viaţă.
Pentru prim-ministru, generalul Tojo, şi pentru amiralul Yamamoto,
raidul american a arătat că trebuiau să extindă perimetrul defensiv spre est.
Planul lor e să ocupe Midway, o bază americană în mijlocul Pacificului.
Apoi să captureze Pearl Harbor, cum ar fi trebuit cu şase luni înainte.
Însă japonezii nu ştiau că americanii le-au descifrat codul militar secret
şi astfel erau la curent cu planul lor.
Drept urmare, comandantul suprem, amiralul Chester Nimitz,
a pregătit apărarea bazei din Midway.
El are mai puţine portavioane decât Yamamoto,
dar le aduce pe toate pentru a pregăti o ambuscadă.
Amiralul Yamamoto conduce în luptă o flotă cum nu s-a mai văzut:
200 de nave de război şi o flotă imensă de opt portavioane
care transportă aproape 600 de avioane.
La bord sunt 5.000 de marinari militari japonezi
şi un pictor, venit să imortalizeze lupta: Fujita.
În Paris era un artist cunoscut din Montparnasse.
S-a întors în Japonia, la datorie.
La americani regizorul John Ford e cel ce imortalizează apărarea insulei Midway.
Înaintea bătăliei, reconstituie atmosfera din westernurile sale.
Puşcaşii marini ştiu că atacul urmează a doua zi.
Dimineaţa, Ford filmează primul atac japonez ce devastează baza americană.
O bombă explodează aproape de echipa de filmare, rănindu-l grav pe Ford.
Ford îşi va aminti un soldat zicând:
Doamne, a fost cât pe ce !
El va mai consemna:
Soldaţii erau puşti, între 18 şi 22 de ani.
Însă n-am mai văzut oameni mai calmi ca ei.
Mi-am zis că războiul e ca şi câştigat.
Piloţii de pe portavioane americane nu sunt mai bătrâni.
Tocmai au absolvit facultatea.
Pozează pentru cameramanii lui John Ford şi apoi pleacă să atace flota japoneză.
Torpiloarele din unitatea opt atacă primele.
Unul dintre piloţii săi de 25 de ani, locotenentul George Gay,
intră în picaj deasupra flotei inamice.
Tunurile antiaeriene de pe portavioanele japoneze
doboară avioanele americane unul după altul.
George Gay zboară la altitudine joasă şi e doborât.
Iese la suprafaţă ca prin minune teafăr.
La câteva sute distanţă vede activitatea de pe portavioanele japoneze.
Avioanele sunt alimentate şi se încarcă bombe pentru al doilea val de atac.
În acel moment o altă escadrilă de bombardiere americane
zboară deasupra navelor japoneze.
Un noroc incredibil. Distrug patru portavioane japoneze.
George Gay, aflat încă în apă, relata:
Mă aflam printre bucăţi de nave şi rechini.
Am văzut avioanele japoneze întorcându-se de la primul atac.
Îşi căutau portavioanele, cele pe care le scufundaserăm.
Aşa că am văzut piloţii japonezi rămaşi fără carburant aterizând în apă.
George Gay avea să fie salvat de un hidroavion
şi să devină pilot civil.
Portavionul american Yorktown a fost avariat de japonezi.
Îşi îngrijeşte rănile.
Se numără victimele şi se încearcă revenirea la bază.
A doua zi a fost torpilat de submarinul japonez I-168.
Americanii au pierdut un portavion,
dar japonezii au pierdut patru.
Aceasta e prima înfrângere a japonezilor şi ridică moralul Aliaţilor.
Le redă încrederea.
Însă Japonia nu pare să se resimtă.
Respinsă la Midway, în mijlocul Pacificului,
ea continuă să avanseze spre sud, către Australia.
Darwin, cel mai nordic oraş din Australia, deja bombardat de japonezi,
se pregăteşte de o invazie.
E primul război al ţării.
Australienii vor încerca să se opună japonezilor,
care şi-au continuat expansiunea invadând Noua Guinee,
o insulă enormă, practic de necucerit,
care până atunci atrăsese numai exploratori.
Papuaşii aveau să acorde un sprijin preţios australienilor,
pe care îi aştepta un război cumplit în Noua Guinee...
...contra ţânţarilor,
furnicilor roşii,
lipitorilor,
şerpilor
şi atacurilor japoneze.
Acum insula Guadalcanal este preocuparea americanilor.
Un avion de recunoaştere a observat
că japonezii construiesc un aerodrom pe insulă.
Un nou pericol pentru Australia.
Americanii organizează prima mare debarcare din război.
Iniţial, pe plajă, puşcaşii marini nu întâmpină rezistenţă.
Intră în junglă.
Unul dintre ei, Edwin Morgan, relata:
Începeam să cunoaştem jungla.
Era plină de zgomote suspecte ce erau înfiorătoare.
Îmi era frică. Dar ne ziceam:
"Nu este nici un motiv pentru care japonezii ar fi mai buni faţă de noi."
"Ei locuiesc la oraşe. Nu sunt jungle în Japonia."
Puşcaşii marini sunt bine pregătiţi, iar japonezii sunt înverşunaţi.
Japonezii se simt aşa de superiori încât atacă la baionetă.
La fel ca în Primul Război Mondial, la Verdun, împotriva mitralierelor.
Acelaşi rezultat ca la Verdun: un măcel.
Soldaţii japonezi sunt unişi în bătălia de la râul Tenaru.
Apoi, puşcaşii marini pot captura aerodromul.
Îl protejează şi măresc pista pentru primele avioane al unităţii aeropurtate
numită Escadrila Oilor Negre.
Acest aerodrom urma să devină ţinta preferată a artileriei japoneze.
Noaptea, crucişătoarele veneau pe coasta şi loveau bazele atât de regulat
încât puşcaşii marini numesc atacul "Expresul de Tokyo".
Începe o luptă navală pentru a împiedica aterizarea întăririlor.
Un regiment de elită japonez reuşeşte să treacă.
Aceşti puşcaşi marini japonezi sunt războinici redutabili.
Dar merg la război fără nici o apărare împotriva bolilor tropicale.
Malaria îi va ucide pe mulţi dintre ei.
Alţii se vor sacrifica conform codului Bushido.
Comandantul lor, colonelul Ichiki, le reaminteşte deviza samurailor:
Datoria e grea ca un munte,
dar moartea unui soldat e uşoară ca o pană.
Bătălia pentru Guadalcanal de-abia începe.
Luptele vor dura şase luni. Un război de uzură.
Puşcaşii marini americani se simt închişi în ceea ce ei numesc "iadul verde".
Şi ei sunt bolnavi. Rănile li se infectează.
Însă acesta e doar începutul chinului.
În acelaşi timp, Armata Roşie îndură chinurile sale.
Ruşii îi spun "Vara neagră din 1942".
Germanii au reînceput marşul spre est şi iau prizonieri iarăşi.
Totuşi mai puţini ca anul trecut deoarece ruşii au plecat
lăsând doar pârjol în urmă.
Hitler crede că fug de luptă, dar de fapt este ordinul lui Stalin.
Însă "landserii", soldaţii Wehrmachtului,
trebuie să poarte o luptă crâncenă pentru fiecare oraş.
Maiorul Hocke din regimentul 18 de infanterie scrie:
Noii recruţi nu sunt obişnuiţi cu asemenea lupte.
Îndată îi apucă depresia, nebunia şi apoi mor.
Pe 8 august am pierdut aşa 35 de tineri soldaţi
din cei 50 de morţi din compania a 6-a.
Hitler îşi aruncă toate forţele în acest impas...
...câteva zeci de milioane de combatanţi.
El estimează că îi mai trebuie 800.000 pentru această campanie decisivă.
Aliaţii săi români, ungari şi italieni vor contribui cu forţe.
Majoritatea sunt obligaţi să lupte pentru el.
Dintre italienii forţaţi la război de megalomania lui Mussolini
300.000 vor fi ucişi.
Scopul lui Hitler nu mai e Moscova, ci sudul Rusiei.
El plănuieşte o mişcare de seceră colosală
ce va încercui câmpurile petroliere din Caucaz,
şi cu Rommel avansând prin Egipt, pe cele din Orientul Mijlociu.
Cealaltă ţintă este Stalingrad, oraşul lui Stalin, şi fabricile sale.
Hitler lansează ambele ofensive în acelaşi timp,
fapt ce-i îngrijorează pe comandanţii săi.
Precum atacase Moscova anul trecut, Hitler îşi împarte forţele.
O parte din Wehrmacht pătrunde adânc în stepă.
Generalul von Kleist nota:
În faţa mea, niciun inamic.
În spatele meu, nicio întărire.
Ajung la munţii Caucaz şi se îndreaptă spre graniţa cu Iranul,
recent devenită traseu de aprovizionare cu ajutoare din America spre URSS.
Nu vor ajunge la ea niciodată.
Între timp, restul forţelor germane, Armata a 6-a condusă de generalul Paulus
se îndreaptă spre Stalingrad.
Pentru a opri înaintarea rapidă a tancurilor germane,
ruşii încep să folosească metode disperate...
...câinii.
Până nu demult, din pielea lor se făceau bocanci.
Ruşii au încropit o metodă bazată pe lucrările unui faimos savant Pavlov
şi pe teoria sa a reflexelor condiţionate.
Câinii sunt înfometaţi şi dresaţi să caute hrană sub vehicule cu şenile.
Sunt încărcaţi cu explozibil controlat de la distanţă
şi eliberaţi în ultimul moment când apare un tanc german.
În august 1942, Churchill şi Harriman, ambasadorul lui Roosevelt,
se întâlnesc la Moscova cu Stalin, care cere deschiderea unui nou front în vest.
Churchill face faimosul său semn "V de la Victorie".
Însă nu are de ales decât să-i spună lui Stalin că Aliaţii nu-l pot ajuta
împotriva germanilor pe frontul din est.
Harriman promite sprijin şi echipament, însă Stalin e furios.
Ştie că va trebui să lupte împotriva lui Hitler singur.
Desemnează apărarea Stalingradului unui necruţător partizan politic,
ucraineanul Nikita Hruşciov.
Acesta era responsabil de câteva masacre ale lui Stalin de dinaintea războiului.
Hruşciov transmite ordinul lui Stalin de a nu se retrage.
Însă nu poate opri avansul germanilor ajunşi la periferiile Stalingradului.
Până în septembrie 1942, Paulus ajunge la calea ferată ce dă spre Moscova.
Reuşeşte să o urmeze până la Stalingrad şi cucereşte gara centrală.
Stuka-urile se pregătesc să distrugă oraşul ce e mândria Uniunii Sovietice.
E cel mai mare oraş industrial al comunismului,
construit pentru muncitori, cu parcurile sale,
cu Octombrie Roşu şi complexul de fabrici.
Bombele germane ucid mii de civili.
Uriaşa fabrică Tractor unde se fabricau tancurile T34
e transformată într-un morman de dărâmături.
Şi totuşi aceste ruinele devin fortăreţe
pe care germanii trebuie să le captureze prin luptă corp la corp.
Suferă pierderi masive, dar nu se compară cu cele suferite de ruşi.
După patru săptămâni de luptă perseverentă
germanii ajung în final pe singurul punct mai înalt din oraş:
colina Mamaiev.
De acolo, pot controla tot Stalingradul.
Pe 15 octombrie 1942, germanii îşi ating obiectivul:
marele fluviu al Rusiei, Volga.
Doar o fâşie îngustă de pământ mai e apărată de câţiva combatanţi sovietici.
Generalul Paulus îl anunţă pe Hitler că svastica flutură deasupra oraşului,
acum ocupat de Armata a 6-a.
Hitler e încântat. Îşi adună toţi asociaţii:
Göring, Goebbels, Himmler, pe apropiaţii săi şi le spune:
Vroiam să cuceresc acel oraş ! Oraşul lui Stalin !
E în sfârşit al nostru !
Vasele nu mai pot trece pe Volga. Asta contează cel mai mult.
URMĂTORUL EPISOD: MARILE DEBARCĂRI
Traducerea: mdfk